DEBATT OM HUVUDDUK: Med en huvudduk visar lÀraren att hon stöder sharia-lagen. Det finns en djup oöverensstÀmmelse mellan det förhÄllningssÀtt som lÀraruppgiften krÀver om andlig frihet och rationalitet och det förhÄllningssÀtt som huvudduken Àr uttryck för.Av Kai Sörlander
Karen Jespersen (s) har föreslagit att det inte bör vara tillÄtet för lÀrare i folkskolan att bÀra muslimsk huvudduk. Det Àr enligt Jens Ole Christensens mening (Kristeligt Dagblad den 7 november [2003]) ett okristligt och odanskt förslag. DÀrför uppmanar han alla danska kristna om att stÄ samlade kring att bekÀmpa Karen Jespersens uppfattning. Bör vi följa den uppmaningen och sluta upp under Jens Ole Christensens fana?
Först bör vi noggrant undersöka vad han bygger sin sak pÄ. Det finns tvÄ avgörande byggstenar. Den ena Àr den kristna. Han hÀnvisar sjÀlv till budet om att »allt vad Ni vill att mÀnniskorna ska göra er ska Ni göra mot dem« (Matt.7,12). Den andra Àr den danska traditionen av andlig frihet, som ocksÄ har en rot i kristendomen och som innebÀr att man möter sin motstÄndare med argument och med dialog och inte med förbud. FrÄgan Àr dÄ om denna grundval kan bÀra upp fördömandet av Karen Jespersen.
LÄt oss undersöka de tvÄ byggstenarna i ordningsföljd, först kristendomen och sÄ den danska traditionen av andlig frihet. Om jag utgÄr ut att det som jag vill att andra ska göra mot mig ska jag sjÀlv göra mot andra, ska jag dÄ gÄ emot Karen Jespersens förslag? Spontant mÄste jag sÀga att jag vill att min religion först och frÀmst ska ge utslag i en strÀvan pÄ att hjÀlpa andra i nöd. DÀrför vill jag inte heller visa min religion genom en viss klÀdsel som jag ska vara skyldig att visa upp mot andra, ocksÄ nÀr den mellanmÀnskliga situationen krÀver neutralitet. Det sistnÀmnda skulle för mig vara ett uttryck för bÄde sjÀlviskhet och falskhet.
DÀrför bekÀmpar jag varje önskan om att andra ska böja sig för mig i det hÀnseendet. Och dÀrför följer det inte heller av Matt. 7.12 att jag inte kan acceptera Karen Jespersens förbud. Min kristendom pÄbjuder mig att hjÀlpa min nÀsta i nöd. Och med nöd menar jag nöd. Den pÄbjuder mig inte att jag ska böja mig för min nÀstas sjÀlviska önskan om att demonstrera sin egen religiositet. Verkligen inte nÀr denna demonstration ocksÄ Àr en demonstration av kvinnoförtryck; men det Äterkommer vi till. StÀller saken sig dÄ annorlunda om vi följer det argument som utgÄr frÄn den danska traditionen av andlig frihet?
– Denna tradition krĂ€ver att vi ska vara villiga att delta i en öppen och Ă€rlig diskussion som ocksĂ„ ger andra plats att komma till orda med sina synpunkter. Detta krav accepterar jag fullt ut. Men följer det av detta att jag mĂ„ste fördöma Karen Jespersens hĂ„llning till huvuddukklĂ€dda lĂ€rare? HĂ€r finns det i alla fall tvĂ„ punkter som Ă€r relevanta. Ă
ena sidan handlar lÀrargÀrningen inte bara om en vanlig och symmetrisk dialog. DÀremot om en uppgift med sina sÀrskilda förpliktelser.
— Till dessa förpliktelser hör ocksĂ„ att man ska medverka till att föra in eleverna i den danska traditionen av andlig frihet och i det demokratiska kravet pĂ„ rationalitet. Ă
andra sidan Ă€r huvudduken inte bara en isolerad symbol för en personlig religiös förpliktelse. Kravet pĂ„ att kvinnor ska bĂ€ra en sĂ„dan klĂ€dsel ingĂ„r som ett led i en omfattande religiös lagstiftning – sharia – som gĂ€ller alla aspekter av samhĂ€llslivet. Det Ă€r en lag som inte kan diskuteras av icke-muslimer. Den omfattar straff som piskning och handavhuggning, och den gör kvinnor sekundĂ€ra i förhĂ„llande till mĂ€n. – Den fördömer tanken att den enskilda mĂ€nniskan skulle ha frihet att sjĂ€lv förhĂ„lla sig till hur lagarna i samhĂ€llet ska vara. Varje tal om andlig frihet ligger den fjĂ€rran. Med sin huvudduk visar lĂ€raren att hon stöder denna lag. Hon kan inte hĂ€vda att endast huvudduken Ă€r viktig för henne och inte allt det andra, för enligt lagen sjĂ€lv Ă€r huvudduken sekundĂ€r i förhĂ„llande till det mesta av det andra. SĂ„ det enda sĂ€ttet som hon trovĂ€rdigt kan visa att hon inte stöder en auktoritĂ€r mĂ€nniskosyn Ă€r genom att acceptera att inte iklĂ€da sig dess symbol.
Om vi sammanvÀger de tvÄ sidorna sÄ Àr det uppenbart att det finns en djup oöverensstÀmmelse mellan det förhÄllningssÀtt som lÀraruppgiften krÀver, och det förhÄllningssÀtt som huvudduken Àr uttryck för. HÄllningarna gÄr pÄ tvÀrs mot varandra. Hur bör vi dÄ reagera? RÀcker det hÀr att möta med samtal och andlig frihet? Detta förhÄllningssÀtt ska sjÀlvfallet bevaras i det allmÀnna demokratiska Äsiktsutbytet. Men mÄste vi inte i lÀrargÀrningen kunna krÀva en viss seriös konsistens: att man inte som lÀrare krÀver att fÄ gÄ klÀdd pÄ ett sÀtt som signalerar attityder som Àr direkt motstridande mot de ideal om andlig frihet och rationalitet som uppgiften bygger pÄ?
Som jag ser det Àr Jens Ole Christensens förhÄllningssÀtt till denna frÄga ytlig. Han förlöjligar bÄde kristendom och sharialag. BÄde kristendomens bud om att hjÀlpa sin nÀsta i nöd och sharialagens bud om att bestÀmma kvinnors klÀdsel och strafflagens innehÄll. HÀr har Karen Jespersen en mycket klarare blick för verklighetens motsÀttningar. Och i varje fall inte mindre kristen.
Kai Sörlander Àr filosof och författar Lagt pÄ nÀtet den 15 november 2003http://www.kristeligt-dagblad.dk/förside/artikel:aid=54362