En intervju med avgÄende chefredaktören pÄ DN, Hans Bergström
DSM – samtal med Hans Bergström
NÀr Robert Huntford korn med sin bok The New Totalitarians sÄ blev ju reaktionen i Sverige lÀngs efter hela spektrat, att det var en skymf att skriva pÄ det hÀr sÀttet om Sverige. Jag vet att det ocksÄ var svÄrt att hitta ett förlag som översatte och gav ut boken. Inget av de stora förlagen visade intresse. SÄ smÄningom korn den ut pÄ ett litet, okÀnt förlag. Och jag vet att den Àr bortplockad pÄ ett antal svenska bibliotek. I dag omnÀmns Sverige dÄ och dÄ i utlÀndsk press som en enpartistat och det utan att det egentligen blir nÄgon reaktion liknande den som mötte Huntfords bok för nu lite drygt 30 Är sedan. Skall vi tolka det som att vi hÀr i Sverige har accepterat att sÄ Àr det?
Hans Bergström: Jag tror det. Och det Àr ett faktum att Sverige Àr en enpartistat. Vi har nÀsta val Är 2006. Om socialdemokraterna vinner dÄ Àr de uppe i 16 Är pÄ en ny hegemoniperiod. Det Àr tillrÀckligt lÄng tid för att de anpassningsmekanismer, som konstituerar en enpartistat skall hinna sÀtta sig. Vi sÄg det under den tidigare socialdemokratiska hegemonin pÄ 44 Är. Det Àr oerhört underskattat vilka effekter det hÀr har.
Ett skÀl för denna underskattning Àr att vi fÄtt uppleva en del goda ekonomiska effekter av de reformer som regeringen Bildt genomförde och som gav oss en hygglig ekonomisk dynamik. Regeringen Persson har kunnat dra nytta av detta. Men för varje Är som gÄr med en socialdemokratisk enpartistat sÄ rullas det hÀr tillbaka.
Ett annat skĂ€l Ă€r att man i gemen inte Ă€r klar över vilka enorma maktmedel, som en regering har utan att behöva gĂ„ till nĂ„gon riksdag. Till detta kommer sjĂ€lva anpassningen. Ăverallt i samhĂ€llet utgĂ„r man
ifrÄn att om ett Är, om fem Är, om tio Är kommer det att vara socialdemokraterna som styr.
Man skall ocksÄ komma ihÄg att Sverige konstitutionellt Àr som gjort för en enpartistat. Vi har ingen uppdeIning mellan den lagstiftande församlingen och den exekutiva makten. Vi har ingen utskiftning av makt mellan olika nivÄer. Staten kan ytterst styra över kommunerna. Vi har ingen författningsdomstol. Dessutom har vi en fackföreningsrörelse som Àr lierad med staten-socialdemokraterna.
JG: Hur menar du att detta konkret fungerar?
HB: Man ser det tydligt pÄ friskoleomrÄdet. Man har makt att tillsÀtta en generaldirektör för Skolverket med socialistisk inriktning. Alla inom verket anpassar sig sedan till signalerna. PÄ detta sÀtt kan man pÄ omrÄde efter omrÄde stoppa de fria sfÀrerna. Det sker successivt utan att det syns sÄ mycket.
JG: SjÀlva
begreppet enpartistat förknippas ju vanligen med stater som gamla DDR och i det sovjetockuperade Central- och Ăsteuropa. I formell mening Ă€r ju Sverige Ă€ndĂ„ en demokrati. Men hur lĂ€nge kan en enpartistat operera och utvecklas pĂ„ det sĂ€tt du hĂ€r beskriver, innan man tvingas att frĂ„ga sig: Ăr Sverige en demokrati?
HB: Sverige Àr en demokrati. Sverige Àr ocksÄ vad gÀller det ekonomiska systemet inbÀddat i de stora fria marknadssystemen. HÀr spelar vÄr anslutning till EU en viktig roll. Farlig gradvis utveckling bort frÄn demokrati och öppet samhÀlle
JG: NÀr det gÀller demokrati eller inte demokrati beror det dock pÄ vilka krav som stÀlls för att en stat skall anses kunna gÀlla som en demokrati. Om vi tar de kriterier som stÀlls vad gÀller demokratisk konstitution och ett vÀl fungerande rÀttssamhÀlle för att tidigare östdiktaturer skall kunna tas upp som medlemmar i EuroparÄdet eller bli anslutna till EV, Àr dessa sÄ strÀnga, att man kan frÄga sig om Sverige av i dag och Ànnu mindre om enpartiprocessen fÄr fortgÄ ytterligare kan anses leva upp till dessa kriterier.
HB: Att det sker en gradvis utveckling som gör att det blir farligt hĂ„ller jag med om. Det gĂ€ller inte minst inom rĂ€ttsvĂ€sendet. Dels genom utnĂ€mningspolitiken, dels genom lyhördhet. Vi kan se en urholkning av det civila samhĂ€llet. Lyhördheten trĂ€nger undan civilkuraget, som blivit en allt knappare resurs. Vi kan ocksĂ„ se hur det sĂ€tts allt snĂ€vare grĂ€nser för vad som uppfattas som legitima Ă„sikter för att kunna vara en respekterad deltagare i debatten i det svenska samhĂ€llet. Ta Per Ahlmark som ett exempel. Jag har under det sista Ă„ret i sĂ„ mĂ„nga kretsar med kopplingar till eliten hört, hur man tyckt att han blivit alldeles konstig och extrem: Skall ni verkligen ha honom kvar pĂ„ DN som kolumnist? Ăven internt har sĂ„dana frĂ„gor stĂ€llts. Helt enkelt starka synpunkter pĂ„ temat, att han inte borde fĂ„ skriva i DN. ĂndĂ„ Ă€r det sĂ„ att han internationellt sett svarar för vad som uppfattas som en rimlig analys och dessutom visat sig vara vĂ€ldigt förutseende.
JG: Om det nu finns krafter som vill mota ut Per Ahlmark, som Àr en etablerad debattör, mÄste man frÄga sig, vilka möjligheter finns det att nyrekrytera debattörer med Äsikter som i det ena eller andra avseendet inte stÀmmer med hur det skall tyckas?
HB: Det vi talar om hĂ€r Ă€r delvis mycket subtila mekanismer. Vi skall heller inte glömma att Sverige sedan Ă„rhundraden Ă€r ett auktoritativt koncensussamhĂ€lle, dĂ€ utstötningsmekanismerna socialt kan vara mycket starka. Alla kĂ€nner alla och nĂ€tverken finns. Man behöver inte sĂ€tta in polis för att stoppa nĂ„gon. Det finns betydligt subtilar metoder – vilka som kan komma ifrĂ„ga för olika tjĂ€nster vilka som kan utses, vilka som anses legitima i debatten.
Man fÄr nÀr det gÀller demokrati modell Sverige int glömma att det inte bara handlar om att det finns en grupp som sitter i ledningen för landet. Vi har ocksÄ att göra med en mentalitetsförÀndring hos folket. Man kan ha en majoritet bakom makten och pÄ det sÀttet demokrati men man samtidigt ÀndÄ lyckas Ästadkomma en fundamental förÀndring av samhÀllskaraktÀren. Det Àr min stora oro att vi hÀr Àr inne i en utveckling utan ÄtervÀndo. Att vi har uppnÄtt en point of no return.
JG: Eftslags sjÀlvvald demokratiavveckling.
HB: Ja, i den meningen att det svenska folket hamnat i sĂ„dana beroendeförhĂ„llanden, att man inte kan tĂ€nka sig nĂ„gon annan ordning Ă€n den nuvarande och att maktbasen för socialdemokratin blivit sĂ„ stark att det inte gĂ„r för nĂ„gon borgerlig riktning att fĂ„ majoritet för en annan politik. Sverige pĂ„ vĂ€g mot ett “Sovjet Light”?
JG: Du sÀger att det som sker, det sker sÄ subtilt. Det Àr lite av det jag avsÄg nÀr jag i förra numret av DSM gav uttryck för meningen, att Sverige Àr förvisso inte nÄgot Sovjet men Sverige Àr pÄ vÀg att bli ett Soviet Light.
HB: Det finns tvÄ beröringspunkter med sovjetsystemet Det ena Àr att det finns en nomenklatura. Vissa mÀnniskor accepteras, andra accepteras inte. Och ju lÀngre socialdemokraterna sitter vid makten fÄr detta genomslag genom det sÀtt pÄ vilket man anvÀnder sig av utnÀmningsmakten. Det andra Àr den mentalitet som brer ut sig.
JG: Detta med den i Sverige förĂ€ndrade mentaliteten upplevde jag starkt under den tid – nĂ€rmare 15 Ă„r – som jag levde i min – som jag kallar det – franska exil. DĂ„ tyckte jag mig mellan besöken hemma i Sverigekunna konstatera en successiv förĂ€ndring i den allmĂ€nna mentaliteten. Sverige framstod som frĂ„n besök till besök allt grĂ„are. MĂ€nniskorna gav intryck av att sjunka ner i tristess. Man Ă€ndrade nĂ€stan sprĂ„ket. I stĂ€llet för jĂ€ttebra pĂ„ frĂ„gor om hur det stod till pratades det om lĂ€get. Hur-Ă€r-IĂ€get? hade blivit ny hĂ€lsningsfras. Sverige blev, upplevde jag det, alltmer DDR-likt.
Det Sverige som Hans Bergström lĂ€mnar efter midsommar för att bosĂ€tta sig i USA Ă€r ett annat Sverige Ă€n det Sverige han vĂ€xte upp i pĂ„ 50-talet. Han blir sorgsen nĂ€r han tĂ€nker pĂ„ allt det goda i den svenskatraditionen som nu hĂ„ller pĂ„ att slĂ„s sönder – arbetsamheten, pĂ„hittigheten, ingenjörstraditionen, Ă€rlighetstraditionen, sjĂ€lvansvaret.
HB: Detta Ă€r i mycket stor utstrĂ€ckning en följd av socialdemokratins prĂ€gling av det svenska samhĂ€llet. Torsten Svensson – statsvetare i Uppsala – har skrivit en avhandling om socialdemokratins dominans, dĂ€r han visar hur ATP:s utformning, hur den nya sjukförsĂ€kringen liksom hela karaktĂ€ren av den offentliga sektorns utbyggnad under 60-talet var mycket medvetet gjord för att attrahera tjĂ€nstemannagrupperna. Detta för att partiet skulle kunna kompensera sig för nedgĂ„ngen i antalet arbetare av traditionellt slag. Man övergick ocksĂ„ till att tala om löntagare i stĂ€llet för olika tjĂ€nstemannaprofessioner. Det var inte lĂ€ngre adjunkter, det var inte lĂ€ngre sjuksköterskor. Alla – arbetare liksom tjĂ€nstemĂ€n – blev nu löntagare och alla blev helt beroende av de offentliga systemen. Till detta kom
JÀmlikhetsvÄgen under 60-talet, som resulterade i en relativ sÀnkning av lönerna för de vÀlutbildade samtidigt som sjÀlvkÀnslan sÀnktes hos tidigare stolta professioner. Alla skulle betrakta sig som löntagare, som ingÄende i det stora allomfattande löntagarkollektivet. Efterhand kom flera av dessa tidigare medelklassgrupper ner i lönenivÄer, som gjorde att de började betrakta sig som lÄglönegrupper. Sjuksköterskorna och lÀrarna Àr tydliga exempel pÄ detta.
PÄ detta sÀtt förÀndrades sjÀlvbilden hos de som normalt i ett samhÀlle Àr starka professionella grupper. Vi fick en proletarisering av medelklassen. Dessa tidigare medelklass- grupper förvandlades till löntagare och lÄginkomsttagare i en socialdemokratisk stat. I stÀllet för stolthet över den egna professionen spred sig avundsjuka gentemot grupper som har det bÀttre. HÀr har vi en viktig förklaring till den mentalitetsförÀndring som kommit att göra sig gÀllande. Vad det handlar om Àr en politiskt medvetet Ästadkommen mentalitetsförÀndring som nu gÄtt mycket lÄngt. NÀr en sÄdan förÀndring kunnat pÄgÄ i Ärtionqen, blir den mycket svÄr att reversera.
Vi har ocksĂ„ kunnat se att hĂ€r en valrörelse följer deh socioekonomiska dimension, som socialdemokraterna pĂ„ det hĂ€r sĂ€ttet lyckats skapa, sĂ„ har de borgerliga partierna inte en chans. Det Ă€r endast nĂ€r man lyckats mobilisera nĂ„gon annan dimension – exempelvis kĂ€rnkraften 1976 eller invandringen med Ny Demokrati 1991 – som man lyckats erövra majoriteten. Detta sĂ€tt att vinna maktenförstör dock samtidigt möjligheterna att anvĂ€nda den genom de komplikationer i sjĂ€lva maktutövandet som dĂ„ uppstĂ„r. RĂ€ttsstatens underordning i förhĂ„llande till Den Politiska Makten
JG: Vi har ocksÄ det beroendeförhÄllande som tycks ha vuxit fram vad gÀller rÀttsstaten visavi den politiska makten.
HB: OcksÄ hÀr har vi fÄtt en proletarisering vad gÀller levnadsomstÀndigheter med de effekter detta fÄtt pÄ sjÀlvkÀnslan. Alla skall göras till löntagare. Inte ens domare skall fÄ kÀnna sig som nÄgot annat. Tidigare var domaren en Àmbetsman och innehavare aven viktig och i förhÄllande till den politiska makten sjÀlvstÀndig roll.
JG: Samtidigt har vi fÄtt en politisering av rÀttsvÀsendet. Ta nÀr Lennart Geijer som Palmes justitieminister gjorde ett slags personalrevolution uppifrÄn och sade upp lÄnga raden domarförordnaden och tvingade de, som ville fortsÀtta som domare att ansöka om nytt förordnande. PÄ det sÀttet kunde en politiskt styrd gallring ske.
HB: Ja, Àven inom detta för en demokrati viktiga omrÄde har den politiska maktkedjan fÄtt ett stort inflytande. Signaler avges och signaler skall avlÀsas, tolkas och tillÀmpas. Detta i stÀllet för att tillÀmpa vad som vuxit fram som en rÀttstradition med sina frÄn den politiska makten oberoende vÀrden. Mediernas verklighetsbilder systematiskt socialistiska
JG: Vilken roll spelar medierna för den mentalitetsförÀndring vi hÀr talar om?
HB: Medierna spelar en stor roll. Om man systematiskt ifrÄga om varje verklighet i grunden har den socialistiska tolkningen sÄ kan detta inte undgÄ att ha inverkan pÄ mÀnniskornas verklighetsbild. VÀrderingar tas inte ur tomma luften utan prÀglas av en viss naturlig konservatism i den meningen att de fÀrgas av dÀr man befinner sig, de system man Àr beroende av, den skola man gÄr i etc. Det andra Àr den indirekta erfaringen. Det Àr ju fÄ som utifrÄn egen personlig erfarenhet fullt ut kan bedöma olika förhÄllanden i vÄrt samhÀlle eftersom ju samhÀllet Àr sÄ komplext. Man blir dÄ beroende av de verklighetsbilder man matas med genom radio, tv och tidningar och dessa verklighetsbilder Àr systematiskt socialistiska.
JG: Du talar om mediernas roll, nĂ„got som – nĂ€r denna roll granskas och diskuteras – omnĂ€mns som just mediernas roll. Man talar i sĂ„dana sammanhang om medierna som ett slags kollektiv. Medierna bĂ€rs ju Ă€ndĂ„ upp av en massa individer – journalisterna. Hur kan det komma sig att alla dessa dock individer pĂ„ det hela taget kommit att upptrĂ€da som en ensartat tyckande grupp dithĂ€n att man som nĂ„got nĂ€stan sjĂ€lvklart omnĂ€mner dem som medierna?
HB: Det finns hÀr en viktig utvecklingsfaktor, nÀmligen skapandet av en journalistkÄr. Tidigare var det en förestÀllning att man hade olika tidningar med olika uppdrag med olika partifÀrg. Kanske ocksÄ att det fanns en skillnad mellan tidningarnas och etermediernas uppdrag. Men successivt frÄn slutet av 60talet med Lars Furhoff och andra sÄ förvandlades journalistiken till en journalistprofession som skulle ha en ensartad utbildning och stÄ för ett och samma perspektiv. Dessutom med en egen sjÀlvkÀnsla om rÀtten att hÀvda detta perspektiv. Denna vÄg frÄn 1968 och framÄt med journalister utbildade pÄ journalisthögskolor har ju trÀngt in mer och mer i medierna via de rekryteringar som skett och som samtidigt ersatt en Àldre journalistgeneration. Journalisthögskolorna motsvarighet till DDR:s partiskolor?
JG: Kan det vara riktigt att betrakta de svenska journalisthögskolorna lite som motsvarigheten till de partiskolor man hade i DDR och pÄ andra hÄll österöver?
HB: Jag Ă€r inte sĂ„ sĂ€ker pĂ„ att man utbildar pĂ„ det sĂ€ttet men det har ocksĂ„ att göra med rekryteringen. Det Ă€r övervĂ€gande grönvĂ€nsterungdom som söker sig till journalisthögskolorna och det – tror jag – dĂ€rför att man ser en möjlighet att genom journalistyrket pĂ„verka samhĂ€llsutvecklingen.
JG: Du sÀger att du inte Àr sÀker pÄ att utbildningen sker pÄ det sÀttet. Det beror naturligtvis pÄ hur man gör upp kursplaner och vilken litteratur som Àr basen för utbildningen. HÀr finns stora möjligheter tillpolitisk eller om man sÄ vill uttrycka det subtil styrning. SjÀlvbilden av att vara kritisk stÀmmer dÄligt med ett kritiskt förhÄllningssÀtt till Den Politiska Makten
HB: Det Àr lite mÀrkligt att en journalistkÄr och medier som har som sjÀlvbild att man Àgnar sig Ät kritisk granskning av makten samtidigt förhÄller sig sÄ okritisk gentemot den statsbÀrande makten och maktideologin i Sverige. Olof Petersson talar om journalismen som en sÀrskild ideologi uppbyggd kring tre storheter. DÀr finns makten, folket och journalisten som har till uppdrag att berÀtta för folket att det Àr bedraget av makten. En onekligen ganska enkel vÀrldsbild.
Att en kĂ„r med denna sjĂ€lvbild och denna ideologi Ă€r sĂ„ okritisk i förhĂ„llande till den ideologi och de synsĂ€tt som bĂ€r upp makten i Sverige Ă€r rĂ€tt underligt. Det kan som jag förstĂ„r bara förklaras med att ungefĂ€r hĂ€lften av dagens svenska journalistkĂ„r röstar pĂ„ vĂ€nsterpartiet och miljöpartiet. Och tar vi de tre partierna bakom den nuvarande regeringen sĂ„ handlar det om mellan 70 och 75 procent – minst. Dessutom visar Lennart Weibulls och andras forskning att inom respektive parti ligger journalisterna vĂ€nster om snittet för respektive parti.
JG: Dessutom har man intrycket att journalister med vÀnsterÄsikter Àr betydligt mer aktiva Àn journalister till Àventyrs borgerliga vÀrderingar och synsÀtt.
HB: Det ligger lite i sakens natur. Journalister med vÀnsterÄsikter har en ideologiskt mycket mer aktivistisk samhÀllssyn. NÀr fler blir fler och fÀrre blir fÀrre tystnar de fÄ
JG: Sedan Àr sammanhÄllningen bland vÀnsterjournalister större Àn vad den Àr bland journalister med en till socialistiska synsÀtt kritiska journalister.
HB: NĂ€r det blir en kritisk massa… Om det Ă€r tre fjĂ€rdedelar eller 80 procent pĂ„ en redaktion, som har en viss grundsyn, tenderar de övriga att tystna. Dom kan tĂ€nka, dom kan tala med gelikar utanför redaktionen men i redaktionella diskussioner Ă€r dom inte sĂ€rskilt aktiva med att hĂ€vda sina stĂ„ndpunkter.
JG: Hur ser den kritiska massan ut pÄ Dagens Nyheter?
HB: Det vĂ€xlar en del med Ă€mnesomrĂ„de. Journalistklassen Ă€r dessutom socialt sett en medelklass. NĂ€r det gĂ€ller en del frĂ„gor som att resa fritt i Europa, EU-medlemskap, delvis nĂ€r det gĂ€ller friskolor och kooperativa daghem sĂ„ Ă€r bilden mycket mer varierad. Men nĂ€r det gĂ€ller frĂ„gor som bidragsberoendet till staten och att den höga sjukfrĂ„nvaron inte har nĂ„got att göra med incitament utan det bara beror pĂ„ dĂ„lig arbetsmiljö, att skattesĂ€nkningar Ă€r fel; förmögenhetsskatt Ă€r bra, mer lika löner oavsett utbildning Ă€r önskvĂ€rd… I sĂ„dana frĂ„gor har jag uppfattningen att tre av fyra anlĂ€gger ett socialistiskt perspektiv. Det gĂ€ller ocksĂ„ synen pĂ„ USA.
JG: Och detta slĂ„r igenom pĂ„ vad som blir tidningens policy…
HB: Det finns hÀr tvÄ aspekter. Det ena Àr kÄren som korn in och som utbildades pÄ journalisthögskolorna under 60-talet och senare. Det andra Àr att journalisterna har en stor sjÀlvstÀndighet, nÀr det gÀller att formulera sitt eget uppdrag. Som redaktionell ledare kan man Àndra strukturer genom att tillsÀtta nya chefer successivt, man kan ge signaler om vissa förÀndringar, hur tidningen skall se ut och sÄ vidare men nÀr en artikel skrivs och nÀr en rubrik sÀtts sÄ finns det ett enormt utrymme för den enskilde journalisten att vÀlja vinkling. Bidragsdebatten trÀnger ut debatten om de riktigt stora frÄgorna
JG: NÀr debatten i Sverige hettar till, handlar det vÀldigt mycket om bidrag hit och dit, om hur den eller den inte blivit hjÀlpt utan hamnat i den eller den situationen medan utrymmet för övergripande frÄgor om de enskilda mÀnniskornas frihet och utrymme för egna initiativ trÀngts undan. Handlar det ombidrag eller förmÄner Àr det ofta möjligt att mobilisera en alIdeles vÄldsam journalistisk aktivitet.
HB: Jag har förvÄnats över att det inte finns vissa förÀndringar som lyckats vÀcka medborgerlig vrede och som inte handlar om detta med bidrag och förmÄner. En sÄdan förÀndring Àr att vi inte lÀngre har ett fungerande polisvÀsen. Ringer man i Stockholm och behöver polis sÄ finns det ingen att skicka. Samma ute i landet dÀr poliskontoren lÀggs ner i en utstrÀckning att stora omrÄden blir bokstavligt polisiÀra vita flÀckar. NÀr den grundlÀggande rÀttstryggheten pÄ detta sÀtt försvinner borde det vara en sÄ stor sak att det borde vÀcka reaktion. Det handlar ju hÀr om en av det ordnade samhÀllets mestgrundlÀggande funktioner.
JG: Som inte minst anmĂ€rkningsvĂ€rt framstĂ„r att den politiska oppositionen inte lyckats aktivera frĂ„gan om den havererade rĂ€ttstryggheten. Och detta du tidigare nĂ€mnde att Sverige inte har en författnings domstol till skillnad frĂ„n vad jag vet varje annat rĂ€ttssamhĂ€lle vĂ€rlden över vĂ€rt namnet. Inte heller det Ă€r en frĂ„ga som drivs av nĂ„got av de borgerliga partierna – i varje fall inte pĂ„ det sĂ€tt man borde kunna förvĂ€nta. RĂ€ttstryggheten och skolan Ă€r utsatt för systematisk förstörelse
HB: En annan frĂ„ga utöver detta med rĂ€ttstryggheten som inte fĂ„tt det genomslag man kunde förvĂ€nta Ă€r frĂ„gan om skolan. DĂ€r har vi alltsedan 60-talet haft en systematisk och medveten förstörelse av den gamla kunskaps- och kompetensskolan samtidigt som vi fĂ„tt en successiv upplösning av ordningen iskolarbetet. Detta har kunnat ske som ett led i den regerande socialdemokratiska politiken trots att vi vet att en stor majoritet av folket vill ha en bra kunskaps- och kompetensinriktad skola. UppmĂ€rksamheten pĂ„ problemen har ocksĂ„ varit stor. ĂndĂ„ har nedrustningen av kunskaps- och ordningsskolan inte drabbat det statsbĂ€rande partiet pĂ„ det sĂ€tt man hade kunnat förvĂ€nta.TillvĂ€xten och tillvĂ€xtens förutsĂ€ttningar – frĂ„gor som marginaliserats
JG: En annan sÄdan frÄga Àr den om tillvÀxten och vad som förutsÀtter tillvÀxt.
HB: Ja, och dĂ„ kommer man in pĂ„ den betydelse som forskningen har. Jag har följt hur forskningen fĂ„tt betydelse för tillvĂ€xten i en lĂ„ng rad lĂ€nder som USA, Finland, Kanada, Italien, England… Jag ser det som en tragik att Sverige inte lĂ€ngre hĂ€nger med samtidigt som forskningen befinner sig mitt uppe i ett enormt spĂ€nnande skede. MĂ„nga lĂ€nder inser detta och gör storsatsningar. Inte minst pĂ„ det medicinska omrĂ„det, dĂ€r Sverige har sĂ„ utomordentligt goda förutsĂ€ttningar. ĂndĂ„ Ă€r Sverige det enda landet i Europa som sĂ€nker sina forskningsanslag. Ta ocksĂ„ detta med att Finland har ett vetenskapsrĂ„d som fĂ„r dubbelt sĂ„ höga anslag som det svenska och dĂ€r statsministern personligen engagerat sig för forskningen som en topprioritet. Vi har sĂ„ förmögenhetsskatten som det Ă€r omöjligt att avskaffa, trotsatt den sĂ„ uppenbart hĂ„ller tillbaka tillvĂ€xten. Om det Ă€r snart sagt alla bedömare överens men Ă€ndĂ„ gĂ„r det inte av politiskt doktrinĂ€ra skĂ€l att avskaffaden och att sĂ€nka den samlade kapitalbeskattningen till en internationellt konkurrenskraftig nivĂ„.
Detta – bĂ„de detta med de minskade forskningsanslagen och det omöjligai att avskaffa förmögenhetsskatten men ocksĂ„ det vi tidigare talat om gĂ€llande förfallet inom polis- och rĂ€ttsvĂ€sendet – Ă€r en direkt följd av att bidragsutgifter trĂ€nger ut allt annat i statsbudgeten. Man vĂ„gar inte göra justnĂ„gonting Ă„t sjukförsĂ€kringen och de skenande sjukskrivningstalen av rĂ€dsla föratt fĂ„ en strid med facket. Till detta kommer de lĂ„sningar som ligger i de fördomar som styr jĂ€mlikhetspolitiken, den fördelningsfundamentalism som prĂ€glar Sverige och som slĂ„r ut alla andra vĂ€rden och realiteter.
Sammantaget har detta gjort att framtidsfrĂ„gorna – det som handlar om forskningen och tillvĂ€xten – inte finns i centrum för den politik, som förs i Sverige och som heller inte finns med pĂ„ det sĂ€tt som de borde sĂ„ lĂ€nge det Ă€r med vĂ€nsterpartiet och miljöpartiet som Persson utformar politiken.
Vi har nu en statsledning som Àr helt upptagen med att manövrera frÄn kvartal tillkvartal för att behÄlla makten. För forskningen och tillvÀxten och dÀrmed landet fÄr detta pÄ sikt förödande konsekvenser.Hans Bergström ser tvÄ stora brytpunkter för utvecklingen i Sverige
JG: Det du beskriver som situationen i Sverige av i dag och vad vi har att vÀnta framöver Àr naturligtvisresultatet av mÄnga Ärs utveckling. Ser du nÄgon brytpunkt, nÄgot skede dÄ den negativa trenden startade upp?
HB: Jag ser tvÄ stora brytpunkter. Det ena Àr det som Torsten Svensson har beskrivit och som centralt gÀller ATP och dess införande efter valet 1958. Dessförinnan fanns det stora strukturer och civila sfÀrer av ett annat slag Àn vad vi nu har. Vi hade dÄ ett försÀkringsvÀsen, som hade kunna! erbjuda en utveckling mot en större mÄngfald nÀr det gÀlle att erbjuda till olika förutsÀttningar anpassade lösningar. Genom ATP-segern fick socialdemokratin en sÄdan legitimitet att det blev fritt fram för socialdemokraterna att regera under hela 60-talet utifrÄn en modell enligtvilken allt skulle byggas upp i statens regi.
JG: Det som kom att kallas Det Starka SamhÀllet
:HB Ja, och detta kom att – som Torsten Svensson visat – att förĂ€ndra perspektiven hos medelklassoch tjĂ€nstemĂ€n. En process som Ă€gde under perioden 1958-70. Den andra stora brytpunkten Ă€r 1968-70. Ăven om det under 60-talet var en satsning pĂ„ höga skatter och utbyggnad i offentlig regi, sĂ„ upprĂ€tthölls Tage Erlanders syn pĂ„ utbildning och forskning. Erlander var – som Torsten Svensson visat – mycket noggrann med att före satsningarna pĂ„ den offentliga expansion, som sedanföljde, ta reda pĂ„ om det fanns en tillvĂ€xtgrund som kunde bĂ€ra expansionen. Han kallade in forskare för att berĂ€kna förvĂ€ntad produktivitetsutveckling inom industrin och vilken kapitaltillvĂ€xt man kunde rĂ€kna med.
Men nÄgon gÄng 1968-70 förÀndrades ocksÄ synen pÄ tillvÀxtpolitiken. Man nedmonterade till exempel. den svenska kunskaps skolan med argumentet jÀmlikhet. Ingen fick bli förmer Àn nÄgon ann. Detta innebar ocksÄ en allvarlig nedvÀrdering av andra viktiga kompetenser i ett samhÀlle Àn de teoretiska, sÄsom handens, hantverkets och den emotionella intelligensens omistliga yrken.Olof Palmes roll för den negativa trenden
JG: HÀr finns en tydIig skillnad mellan Erlanders och Palmes synsÀtt.
HB: Ja, Palme var ju utbildningsminister frĂ„n 1967 och fram till att han blev statsminister 1969. Ochdet var som utbildningsminister han under intryck av Alva Myrdals jĂ€mlikhetsrapporter och hela den vĂ„gen drog ner sprĂ„kundervisningen pĂ„ grundskolans högstadium med – tror jag 7-8 timmar för att kunna ge ombudsmĂ€n och andra utrymme för att berĂ€tta om facket, samhĂ€llet och jĂ€mlikhetspolitiken.Karin Hadenius har klarlagt detta i detalj i sin betydelsefulla avhandling om jĂ€mlikhetssynen i soci- aldemokratisk skolpolitik.
JG: Vi har mycket lite av diskussion och analys nÀr det gÀller Palmes inrikespolitiska insatser. Det Àr som att Palme genom det sÀtt pÄ vilket han gick bort blivit kort och gott Palmemordet. Som den ikon han kommit att framstÄ för sitt parti Àr det en smula egendomligt, att ingen gjort nÄgo riktigt bokslutnÀr det gÀller dessa insatser.
HB: Yrsa Stenius har skrivit att Palme var varken före eller efter sin tid, han var mitt i sin tid. Till skillnad frĂ„n bilden av honom var han till stora delar en opportunist. NĂ€r 68-vĂ„gen kom som en del av Vietnamdebatten och Amerikakritiken men ocksĂ„ jĂ€mlikhetsvĂ„gen och auktoritetsupproret med för Sveriges vidkommande medbestĂ€mmandelagarna, inriktade sig Palme pĂ„ att fĂ„nga upp dessa strömningar. I mycket handlade det om en tidstendens som under Ă„ren 1968-70 fanns i mĂ„nga lĂ€nder men det var bara i Sverige som det fick ett sĂ„dant enormt institutionellt genomslag. Man gjorde om hela skolan pĂ„ ett bestĂ„ende sĂ€tt och avskaffade gamla samarbetstraditioner pĂ„ arbetsmarknaden. VĂ„gen Ă€r inte konstig att förklara men den verkan som den fick i Sverige Ă€r anmĂ€rkningsvĂ€rd. Finland upplevde samma vĂ„g under tvĂ„ eller tre Ă„r men sedan Ă„teruppstod de gamla traditionerna – exempelvis bildnings- och kunskapsidealen vad gĂ€ller skolan. Jag tror inte att genomslaget i Sverige kan förklaras pĂ„ annat sĂ€tt Ă€n med det socialdemokratiska partiets dominans och desssĂ€tt att Ă€ga den svenska staten.NĂ€ringslivets anpassning till EN PARTI STATEN
JG: En dominans som blivit allt tydligare allteftersom den politiska oppositionen tröttnat. Men utöver detta med frĂ„nvaron av en aktiv och vital opposition finns det inte lĂ€ngre nĂ„gra tydliga och engagerdade företrĂ€dare för nĂ€ringslivet och företagandet. För tjugo, trettio Ă„r sedan fanns det ett aktivt Industriförbund med Axel Iveroth. Vi hade det av riksdagsmannen Erik Hovhammar ledda Företagarförbund med bland annat Bo Sillen som en frisk flĂ€kt. SjĂ€lv var jag aktiv VD i Marknadsförbundet. Och vi hade fram till sen tid ett aktivt Skattebetalarnas Förening. Och bĂ„de lVI och SNS lĂ€mnade bidrag till debatten pĂ„ ett helt annat sĂ€tt Ă€n vad som sker i dag. Inte heller Timbro hör av sig pĂ„ samma sĂ€tt som tidigare dĂ„ Sture Eskilsson var drivande. Ăverallt dĂ€r det fanns arenor för att driva företagandets ideologi och synsĂ€tt har det uppstĂ„tt tomrum.
Vi hade Bankföreningen med ömsevis Tore Browaldh och Lars-Erik Thunholm som allmÀnt respekterade företrÀdare. I dag finns ingenting av detta. Och vad man Àn kan sÀga om Sören Gyll sÄ inte Àr han nÄgon nÀringslivets och företagandets ideolog. Vad betyder detta?
HB: Det betyder mycket. Och det Àr mycket intressant att det har kunnat bli pÄ det sÀtt du sÀger. En sak som Àr för lite uppmÀrksammad Àr att tidigare upplevde alla att detta ÀndÄ var det land dom skulle bo och verka i men ocksÄ pÄverka. Upplevde man att det gick snett i det hÀr landet sÄ var det hÀr manmÄste protestera och göra sig gÀllande. Nu har man exitstrategier pÄ detpersonliga planet. Jag sjÀlv Àr ett uttryck för detta. Jag behöver inte bo hÀr och har ocksÄ tagit beslutet att lÀmna Sverige.
Socialdemokratin har kombinerat tvÄ saker som fÄtt betydelse för detta: Det ena Àr ett totalt öppnande för utförsÀljning till utlandet av svensk industri och inga kontroller av kapitalrörelser. Det andra Àr ett skattesystem som gör att det inte finns möjlighet för svenska Àgare att konkurrera med utlÀndska Àgare samtidigt som villkoren för den privata beskattningen gör att det Àr mycket attraktivt att lÀmna landet. Sammantaget har detta gjort att vi fÄtt en dramatisk exitrörelse. Av de 500 omsÀttningsmÀssigt största svenska företagen Àr nu drygt hÀlften utlandsÀgda. En stor grupp av det ledande direktörs- och entreprenörs skiktet har lÀmnat landet eller kommit att arbeta för utlandsÀgda företag pÄ ett sÀtt som gör att det inte Àr till den svenska staten man vÀnder sig nÀr man vill framföra sina synpunkter pÄ den politik som för.
JG: Just detta vare sig förklarar eller ursĂ€ktar sjĂ€lva organisationernas uppenbara passivisering. Och organisationsledarna Ă€r inte sĂ€rskilt disponerade för att utgöra en exitgrupp. Snarare förefaller mig förklaringen vara hur man pĂ„ senare Ă„r kommit att rekrytera ledarna till dessa organisationer. Som jag ser det har rekryteringen kommit att gĂ€lla personer, som min sjĂ€l inte har nĂ„gon vidare förankring i en det fria nĂ€ringslivets och företagandets ideologi. Ta exempelvis Arne Johansson som plötsligt blev ordförande i Företagarnas Riksorganisation – ett före detta socialdemokratiskt landstingsrĂ„d och kompis med Göran Persson. För mig ser det nĂ€stan ut som att gramscitĂ€nkandet om infiltration lyckats fira triumfer Ă€ven inom denna sektor av svenskt samhĂ€llsliv. Hans Bergström varnar för en ny anpassningsvag liknande den pĂ„ 60-talet
HB: Man skall vara oerhört uppmÀrksam pÄ risken för att vi fÄr samma anpassning som pÄ 60-talet. Den lÀrdomen kan man lÀra av historien. Socialdemokratin vann stort 1958 och cementerade dÄ ett lÄngvaraktigt maktinnehav. Vad vi dÄ fick uppleva var en vÀldig borgerlig defaitism och anpassning Àven frÄn nÀringslivets organisationers sida till det som var makten, som det dÄ ansÄgs att man mÄste hÄlla sig vÀl med. Jag ser en vÀldig risk att vi fÄr samma utveckling nu.
JG: Eller snarare att vi befinner oss mitt i en sÄdan utveckling.
HB: Det tror jag. Det gĂ€ller att inte gĂ„ ut och storma för mycket pĂ„ gator och torg utan det gĂ€ller att bygga upp goda kontakter, dom hĂ€r kommer Ă€ndĂ„ att vara vid makten fem, tio Ă„r till. Som skatteminister gjorde Thomas Ăstros ingenting för att göra skattesysteme rimligare men han Ă€r en mycket trevlig person och har stor förmĂ„ga att avvĂ€pna sina kritiker. Och Göran Persson Ă€r enormt skicklig pĂ„ att charma. Det gĂ€ller at inte ha nĂ„gra illusioner om s-maktens karaktĂ€r; svensk socialdemokrati Ă€r först som sist ett maktparti. Man fĂ„r inte frĂ„n nĂ€ringslivets organisationer lĂ„ta sig köpa av ett kafferep. Det Ă€ren stor risk att man gör det och det Ă€r vĂ€ldigt viktigt att man inte gör det.
Jag tror dock att Ebba Lindsö, nya VD:n för Svenskt NÀringsliv, har mindre av illusioner och inte sÄ lÀtt lÄter sig imponeras av maktens boningar.
JG: Du skall nu lÀmna Sverige. Du har i mÄnga Är vid DSM:s Ärliga omröstning Sveriges viktigaste opinionsledare fÄtt en hög ranking. Kommer du att sakna ditt deltagande i den svenska debatten?
HB: I den mÄn jag inte Àr hÀr sÄ Àr det den svenska naturen jag kommer att sakna, tallskogen med lingon en kristallklar oktoberdag. Sverige har en fantastisk natur Àven om det finns motsvarigheter Àven i USA. NÀr det gÀller debatten kommer jag att fortsÀtta att delta i den, Àven om det inte blir pÄ samma sÀtt som nÀr man dagligen följer den svenska diskussionen.
LÄt mig i det hÀr sammanhanget ocksÄ sÀga, att jag tycker att jag har gjort en anstrÀngning i nÄgra frÄgor. En Àr skolpolitiken under nu ett tiotal Är. Ett annat Àr forskningen. Ett tredje Àr polisfrÄgorna som jag ocksÄ drivit hÄrt. Men samtidigt ser jag att just ingenting hÀnt bortsett frÄn friskolereformen. IstÀllet ser jag hur de socialistiskt dominerande institutionerna Ätertar mark.
Det blir ingen forskningssatsning. De skolreformer som varit tas tillbaka. Polisen nedrustas ytterligare och den riktigt tÀnkta nÀrpolisreformen har havererat Jag kan dock med visst gott samvete sÀga att jag försökt att göra! en insats.
Jag kommer nu att i stor utstrĂ€ckning Ă€gna mig Ă„t annat – andra projekt – Ă€n att fightas i den svenska dagsdebatten
JG: LÄt mig Ä min sida tacka för det hÀr samtalet och samtidigt önska dig lycka till med de projekt du nu nÀrmast kommer att Àgna dig Ät och som jag i nÄgon form hoppas att kunna Äterkomma till i DSM.